FORTELLINGER FRA ET LIV AV:
Jeg heter Liselott Rehnstrand, og jeg er 35 år.
Jeg vokste oppi en helt normal familie -
-i begynnelsen av 70-åra.
Vi bygde hus, og jeg hadde to søsken.
En storesøster og en storebror. Vi hadde et ganske normalt liv.
Vi hadde det godt.
Jeg var nok en glad liten pike under oppveksten.
Jeg hadde ingen større problemer.
Så ble jeg 12 år -
- og begynte å oppdage verden utenfor hjemmet og skolen.
Og begynte å gå på diskotek og gå med sminke.
Jeg begynte ganske tidlig.
Jeg begynte nok å føle meg temmelig fortapt da jeg var 12 år.
Så ble jeg 13 og kom i syvende klasse.
Og den følelsen ble en hel del verre.
En visste ikke hvor en hadde seg selv. Kom i puberteten.
Det var gutter og kjærlighet, og man var ulykkelig forelsket
konstant, da jeg var tenåring.
Jeg hadde mange venner og var populær på skolen.
Jeg hadde det fint hjemme. Alt var helt i orden.
Far og mor begynte å krangle da jeg var 13-14 år.
De kranglet om kvelden når jeg var gått i seng.
Min mor begynte plutselig å drikke veldig mye.
Jeg kom av og til hjem Dengang gikk jeg på ballett.
Jeg kom hjem om kvelden -
- og mor lå i sofaen og var sanseløst beruset.
Jeg måtte hjelpe henne i seng.
Hun drakk mer og mer.
Hun passet jobben sin, -
- men far og mor kranglet mer og mer.
Jeg var nok ganske ivrig etter å få oppmerksomhet.
Jeg var 13-15 år.
Far og mor hadde nok med sitt. Mine bror flyttet tidlig hjemmefra.
Og min søster stakk til USA og var vekk i et halvannet år, -
- så jeg var alene hjemme med mor og far som kranglet og drakk.
Jeg var ganske forvirret. Jeg søkte oppmerksomhet og kjærlighet.
Jeg vet at jeg søkte mye etter en form for trygghet.
Jeg var overbevist om at jeg aldri ville bli elsket -
- eller finne noen form for lykke på en eller annen måte.
Jeg var nok ikke destruktiv, -
- men jeg tenkte mye på selvmord og på å slippe vekk fra alt.
Jeg prøvde nok litt halvhjertet å kutte meg i håndleddet, -
- men det gjorde bare vondt, så jeg
Jeg ville ikke riktig, men jeg prøvde nok å få oppmerksomhet.
Jeg sa engang til skolelegen at jeg hadde hjerteproblemer, -
- for jeg hadde så vondt i musklene rundt hjertet.
Hun spurte om far og mor kranglet mye.
"Da er det bare derfor."
Så sendte hun meg ut, og det var det.
Jeg hadde mange kjærester. Ikke noe seriøst.
Jeg var alltid ulykkelig forelsket i noen som ikke ville ha meg.
Det var en del av adferden min. Jeg gikk i svart og skrev dikt.
Da jeg var 16, jeg var nok heller 15 år, -
- møtte jeg min første kjærlighet, Daniel.
Vi hadde det fint sammen, -
- som man jo har det når man er forelsket i den alderen.
Og far og mor hadde begynt å krangle mer og mer.
Jeg gikk ut av niende klasse. Jeg var ennå kjæreste med Daniel.
Så skulle vi på kanotur.
Far og mor skulle hente oss når vi kom tilbake.
Venninnene og jeg sto og ventet, men de kom ikke, -
- så vi måtte ringe etter noen andre foreldre.
Og da jeg kom hjem, og far lukket opp, -
- visste jeg at det var skjedd noe. Jeg fikk aldri vite hva.
Jeg var den minste i familien, og jeg fikk ikke vite så mye.
Jeg så mor sitte med bandasjer på håndleddene og gråte.
Hun hadde prøvd å begå selvmord, og jeg fant aldri ut hvorfor.
Først og fremst følte jeg meg utrolig sviktet av henne, -
-fordi hun ville forlate meg.
Den følelsen satt igjen i temmelig mange år.
Jeg tok helt avstand fra henne, og hun drakk mer og mer.
Far hadde fortalt henne at han hadde hatt en elskerinne -
- i temmelig mange år, og nå ville han skilles.
Og så var mor selvfølgelig blitt fortvilet.
Det var kommet sykebil, fikk jeg vite senere.
Dengang visste jeg ingenting.
Mor flyttet. Jeg ble boende, for jeg var fars lille pike.
Jeg ble boende og holdt styr på ham.
Jeg hadde ikke kontakt med mor. Hun drakk veldig mye.
Vi snakket bare sporadisk sammen i mange år.
Jeg syntes hun hadde sviktet meg.
Det var det bildet jeg hadde av henne. At hun var svikefull.
Far og jeg bodde sammen i noen år.
Da jeg var 16 og var sammen med min første kjæreste, -
- ble jeg gravid og måtte få fjernet barnet.
Jeg var alt for ung til å få barn.
Jeg tenkte ikke så mye over det, men det bygde seg jo opp.
Sammen med alt det andre som var trist i livet -
- fra jeg var 12 år og utover.
Det ble også lagt i bunken.
Jeg gikk på gymnaset. Jeg kom ikke inn på det jeg ville, -
- men jeg gikk der for å få det overstått.
Jeg var fortsatt en ganske sørgmodig sjel.
Et sørgmodig og fortapt menneske.
Jeg reiste til London etter artium.
Det gikk selvfølgelig galt, og jeg måtte dra hjem.
Familien kastet meg ut.
Så kom jeg hjem og flyttet til Stockholm i et år.
Der levde jeg faktisk i fred og ro og festet en hel del.
Jeg var 19 og hadde mange venner.
Etter et år dro jeg hjem og fikk kjæreste med en gang.
Da var jeg 19 år. Nesten 20.
Så ble jeg gravid igjen.
Vi beskyttet oss, men jeg ble gravid allikevel.
Jeg ville beholde barnet, for jeg syntes jeg var gammel nok.
Man kan ikke bare fortsette å ta abort.
Så jeg var fast bestemt på å bære det fram.
Faren fortalte at de i hans slekt led av en uhelbredelig sykdom -
- som hans far hadde, og som han og våre barn ville få.
Og han tvang meg til å ta det bort.
Det var dråpen, -
- for jeg ble virkelig lei for at jeg måtte ta det bort.
Og så slo han opp med meg uken etter.
Ikke den store kjærligheten, men han var tross alt en livline.
På en eller annen måte.
Den kvelden han slo opp med meg en uke etter aborten, -
- så orket jeg ikke mer.
Nå ble problemene for mye.
Far og mor var skilt, og mor drakk.
Jeg kunne ikke klare mer.
Jeg orket ikke at jeg skulle slite med mer dritt i livet.
Så jeg bestemte meg for at nå kunne det være nok.
Og det var den første beslutningen jeg var 100 prosent sikker på.
Jeg hadde samlet sovepiller i flere år.
De hadde jeg på badet, -
- så jeg gikk utpå badet og svelget alle sovepillene.
Jeg gikk ut og ba ham om å gå. Jeg ville ikke se ham mer.
Og så ville jeg dø i fred og ro for å slippe unna alt.
Jeg tenkte bare på meg selv og på å slippe alt.
Han var jo sykepleier. Gudskjelov, kan jeg si nå.
Det var mange forskjellige piller i en smørje.
Jeg vet ikke hvor jeg hadde fått tak i så mange.
Jeg svelget alle sammen, og det gikk nokså fort.
Jeg besvimte med en gang.
Han var der ennå. Jeg trodde det ville ta lenger tid.
Han visste straks hva som var galt. Jeg hørte bare sykebilen.
Jeg oppfattet ingenting, for jeg var helt vekk.
Han hadde tilkalt sykebil og ringt etter en venninnene.
Hun kom før sykebilen.
Sykebilen kom og kjørte meg på legevakten.
Jeg ble pumpet
og fikk intravenøs og våknet to døgn senere.
Jeg husker ikke noe fra oppholdet på sykehuset.
Bare at de spurte om jeg ville hjem, og det ville jeg ikke, -
- for det var der det hadde skjedd, så jeg ville absolutt ikke hjem.
Og det fikk jeg vel sagt.
Far og mor var der, og min søster og bror var også der hele tiden.
Jeg ante fortsatt ikke hva som foregikk.
Jeg kan huske at jeg lo av at de kjørte meg i rullestol, -
- for det gjorde man bare når man var gammel eller syk.
Så ble jeg innlagt på lukket psykiatrisk avdeling.
Der våknet jeg noen dager senere og ante ikke hvor jeg var.
Jeg våknet av at det kom en for å ta blodprøve.
Hun dro meg opp og trakk fra gardinene, og jeg fattet ingenting.
Jeg ante ikke hvor jeg var.
Vi var fire pasienter på hvert rom, og damen overfor meg fortalte -
- at jeg var kommet et døgn før og hadde sovet nesten hele tiden.
Jeg hadde fått besøk som jeg ikke kunne huske.
Hun fortalte hvorfor jeg var der og hvor jeg var.
"Nå," tenkte jeg. "Nå er jeg på galehus."
Og jeg hadde det helt som jeg pleide. Jeg var frisk.
Jeg har alltid skjult for alle hvor lei meg jeg har vært.
Det er aldri noen som har ant uråd. Tror jeg.
Selv om jeg ga mange hint, la ingen merke til det -
- eller hadde tid til å merke det.
Så jeg spilte vel komedie mens jeg lå der inne også.
Jeg lå der i en måned og spilte komedie, -
- og jeg syntes ikke jeg hadde det spesielt dårlig.
Jeg skjønte at jeg hadde overlevd et selvmordsforsøk.
Samtidig følte jeg at alt bare styrtet ned i et svart hull.
Hele livet styrtet i grus.
Da de skrev meg ut-
- syntes jeg at livet var som det pleide å være.
Etter en måned skrev de meg ut, -
- men jeg sa: "Nei, dere må ikke skrive meg ut."
"Jo, du har hatt det fint lenge. Nå skriver vi deg ut."
Jeg flyttet inn til mor.
Hun var en enorm støtte.
Hun hjalp meg og betalte regningene.
Hun kjøpte det jeg trengte og vasket klærne mine.
Mor var plutselig en enorm støtte.
Far holdt seg i bakgrunnen. Han syntes det var vemmelig.
Hans lille pike hadde prøvd å begå selvmord. Det taklet han ikke.
Han flyttet til Kalmar året før, og hadde bedt meg flytte hjemmefra.
Nå skulle han bo sammen med sin elskerinne.
Han flyttet til Kalmar med henne og overlot meg til meg selv.
Han kunne ikke takle at jeg hadde prøvd å ta mitt eget liv.
Det var for mye for ham. Mor var en enorm støtte.
Min søster spurte senere: "Ville du virkelig begå selvmord?"
Og i det øyeblikk var det nettopp det jeg hadde tenkt å gjøre.
Min bror var plutselig også en stor støtte -
- og gikk tur med meg i parken og fortalte om barndommen.
Vi snakket veldig mye.
Mor spurte aldri om noe, men hun hjalp med det praktiske.
Det var en enorm hjalp. Jeg skjenket ikke sånt en tanke.
Da de skrev meg ut, flyttet jeg altså inn til mor.
Jeg kunne ikke gå ut, for jeg fikk panikk med en gang.
Jeg kunne ikke stå i kø eller risikere at noen så meg.
Jeg tenkte at det sto "galehus" stemplet i pannen på meg.
Jeg kunne ikke gå ut, så jeg satt i leiligheten hennes og broderte -
- av en eller annen rar grunn.
Der satt jeg i noen uker og følte hvordan livet bare styrtet i grus.
Jeg gikk til psykolog og skjulte det av en eller annen grunn.
Jeg har aldri vært dramatisk anlagt, -
- så jeg visste ikke hvordan jeg skulle få fortalt det, -
- og hun merket ingenting. Jeg var god til å spille komedie.
Helt til jeg kom dit tre uker etter å ha blitt utskrevet -
- og brøt fullstendig sammen i timen hennes.
Den var på sykehuset, så hun fikk meg innlagt med en gang. Igjen.
Jeg satt bare og gråt og gråt og var virkelig redd for -
- at jeg igjen ikke ville få hjelp.
For første gang jeg var der hadde de ikke sett gjennom fasaden, -
-at jeg var
Jeg hadde fått en depresjon som
Det hadde jeg jo.
De kalte det ikke en depresjon. Bare en "reaksjonsfase".
Jeg vet ikke hva de kalte det.
Men jeg ble tvangsinnlagt. Jeg hadde nå gjort det frivillig.
Jeg kom inn en torsdag og fikk time hos legen tirsdag.
Jeg var dødsredd for at jeg ikke ville få hjelp.
Jeg har aldri vært så redd. Jeg prøvde å sove.
Jeg prøvde å sove hele tiden for å unnslippe virkeligheten.
Jeg var hysterisk redd. Jeg gråt og gråt og gråt.
Jeg tvang meg selv til å sove så jeg slapp å tenke på -
- hva som ville skje hvis jeg ikke fikk hjelp nå.
Jeg styrtet jo ned i et svart hull og rett inn i en depresjon.
Og jeg følte at hvis jeg ikke får hjelp nå, begår jeg selvmord.
Jeg gikk og lette etter ting jeg kunne kutte håndleddene med.
Det lå noe knust glass, underlig nok, et sted på bakken.
Og jeg gikk flere ganger og så på dette glasset.
Jeg plukket det aldri opp, men jeg så på det.
Da jeg bestemte meg for å ta det, var det fjernet.
Jeg var utrolig redd for å bli nødt til å begå selvmord igjen.
Jeg følte bare at jeg ikke kunne klare mer.
Så møtte jeg legene. Etter noen døgn.
De så med en gang på meg at det var fare for
De så rett gjennom skallet mitt. Jeg hadde ikke noe skall lenger.
Jeg satt bare og gråt og psykologen forsto ingenting.
Hun kjente meg overhode ikke igjen.
Så nå fikk jeg hjelp. De forsto at det sto ille til.
Det var en depresjon, og jeg fikk medisin.
Jeg fikk all den hjelpen jeg trengte.
Og så kunne jeg langsomt karre meg opp igjen.
Jeg trengte ikke å tenke på annet enn det.
Jeg ble på sykehuset en måned til.
Og hadde det riktig dårlig. Jeg har aldri hatt det så dårlig.
Jeg ønsker aldri å havne der inne igjen.
Jeg fikk den hjelpen jeg trengte.
Jeg fikk medisin. Jeg fikk angstdempende medisin.
Jeg fikk psykologhjelp.
Jeg ble sluppet ut i virkeligheten.
Jeg gikk til psykolog i et år etter det.
Og jeg fikk det gradvis bedre og bedre og kom ut av mørket.
Det tok tid, men
Men jeg klarte det.
Idag er jeg gift. Jeg har et lite hus på landet.
Jeg har to små døtre.
Og jeg har det veldig bra.
Takk for at dere ville høre på historien min.
Jeg heter Solveig, og jeg er 66 år gammel.
Jeg har levd et godt liv.
Et veldig alminnelig liv.
I mange år.
Gått på skole. Jobbet siden jeg gikk ut av skolen.
Jeg har tre barn som jeg har levd alene med.
Det er ingen far. To av dem er adoptert.
Og jeg har hatt et svært engasjerende arbeid.
I mange år. Jeg arbeidet samme sted i 30 år.
Det var en jobb der jeg hadde med mennesker å gjøre.
Der det var viktig å være flink, å rekke mye og ordne mye.
Og det var jo moro, men det grep selvfølgelig om seg, -
- for kravene øker 30.
Ikke bare arbeidsgiverens, men fremfor alt mine egne.
Så det gjaldt å rekke mye.
Et nært familiemedlem ble alvorlig syk, -
- og jeg besøkte ham på sykehuset hver eneste dag.
Og det sto på i flere måneder.
Og da han hadde fått det bedre og klarte seg selv, -
- oppdaget jeg at jeg hadde en knute i brystet.
Det viste seg ikke å være farlig, men det vet man jo ikke da, -
- og derfor er man redd for hvordan det skal gå.
Med ens eget liv, og hva med barna?
Etter den lille operasjon som det krevde, -
- fulgte en større operasjon som tok mye på.
Og kollegene mine sa til meg: "Nå må du ta det med ro."
"Dette her er hardt. Nå må du hvile deg."
Men det hadde jeg ikke lyst til, så jeg dro på en utenlandstur -
- som hadde vært planlagt lenge.
Og der ble jeg syk-
Jeg oppdaget at jeg hadde gruet meg enormt, -
- begått en alvorlig feiltagelse som jeg mente var katastrofal, -
- og som gikk ut over andre.
Og det gjorde at jeg rett og slett mistet bakkekontakten.
Jeg sto på grusstien på et barnehjem i India -
- og merket hvordan bakken forsvant, -
- og hvordan all tiltro til meg selv forsvant.
Med en gang begynte det å snurre rundt i hodet:
"Du kan ingenting. Du klarer ikke noe."
"Du har aldri fått til noe. Du har alltid mislykkes."
"Du har gjort det og det galt på jobben."
"Og du har gjort det og det galt med barna, og hjemme."
Og så videre og så videre.
Det var en nedgående spiral som kjørte i rasende fart.
Da jeg kom hjem, sa jeg til sjefen:
"Gi meg noen enklere oppgaver. Jeg makter ikke dette."
Og hun sa: "Du er da så dyktig."
Og da måtte jeg jo fortsette å være dyktig.
Jeg fortsatte å gå på jobb.
Jeg fikk tilbud om sykmelding. Det ville jeg ikke.
For på jobben var det i hvert fall mennesker jeg kjente, -
- og som var snille.
Og som hjalp med oppgavene, for jeg maktet dem ikke.
Jeg kunne for eksempel ikke lese.
Jeg startet øverst og leste noen linjer og oppdaget-
- at jeg ikke visste hva jeg hadde lest, og begynte forfra.
Jeg klarte ikke å samle tankene.
Sommeren gikk på den måten.
Jeg fikk henvisning til bedriftslegen, som sa:
"Dette er jo ikke mitt felt, men det likner en depresjon."
"Du får denne medisinen, og henvisning til en psykiater."
Psykiateren var enig i at det var den medisin jeg skulle ha, -
- og jeg fikk tid hos henne en gang i uka.
Og det hjalp ikke det døyt. Hun spurte meg om alt mulig.
Og det ville gå seks uker før de visste om medisinen virket.
Men hvis den ikke gjorde, kunne de prøve en annen.
Jeg tenkte: "Jeg klarer ikke dette."
"Jeg kan ikke vente seks uker på at det skal skje noe."
Men de seks ukene gikk, og jeg fikk annen medisin, -
- og jeg gikk stadig på jobb og utrettet ingenting.
Jeg kom hjem til en sønn som var 16 år -
- og som var rasende over at moren hans var syk.
Han fortalte at han foraktet svake mennesker.
Og der var vi enige. Jeg foraktet virkelig meg selv.
Men han kunne ikke hjelpe til heller.
Når jeg skulle lage kveldsmat-
- og ikke kunne bestemme hva jeg skulle finne på, -
- så spurte jeg ham: "Kan du ikke bestemme hva vi skal ha?"
"Nei, det er ikke jeg som er mor. Det er du."
"Ja, men hjelp meg å finne på noe."
"Så lag hamburgere."
Og så var det ned og handle til hamburgere.
Og å åpne kjøleskapet og prøve å få oversikt over det man har, -
- fikk jeg heller ikke til. Jeg kunne ikke se det.
Så jeg skrev en lapp og gikk ned i butikken uten lapp.
Gikk hjem og hentet lappen og kom ned i butikken -
- og kunne ikke finne noe et sted der jeg hadde handlet i 20 år.
Men vi fikk da kveldsmat.
Hele tiden Døgnene var lange, for jeg hadde vanskelig for å sove.
Og hele tiden kjørte den samme plata rundt i hodet:
"Du kan ingenting. Du klarer ikke noe."
"Du er udugelig. Du har aldri utrettet noe."
"Det er meningsløst at du eksisterer."
Svært tidlig på sommeren begynte jeg så å tenke:
"Hva skal jeg gjøre med det?"
"Hvis jeg er udugelig, hvis livet mitt er meningsløst, -
- bør jeg da slutte å eksistere?"
Men de tankene kjørte også rundt og rundt og rundt-
- uten at det kom noen konkret handling ut av det.
Men da jeg fikk sommerferie og jeg skulle være hjemme -
- med denne sinte gutten ble det ganske enkelt for mye.
Etter å ha ligget våken nesten en hel natt, tenkte jeg
"Jeg må sørge for at dette tar slutt."
Og siden vi bodde nær en undergrunnsstasjon, -
- gikk jeg ned dit og tenkte: "Her".
"Her må jeg gjøre noe. Jeg må hoppe."
Men jeg visste ikke hvordan man gjorde det.
"Skal jeg hoppe der toget kommer inn?"
"Eller kjører det for seint da?"
"Eller skal jeg hoppe der toget kjører ut?"
"Hva skjer det da? Og hva med togføreren?"
"Skal han eller hun leve med å ha kjørt over meg?"
"Og hvis de nå kjører over meg, kan jeg være sikker på å dø?"
Jeg hadde jo hørt at det er folk som hopper, og overlever.
Så jeg satt bare på perrongen.
Jeg klarte ikke å gå hjem og ha mislykkes enda engang:
"Jeg kan ikke engang ta livet av meg."
Jeg satt bare og håpet at det ville løse seg av seg selv.
Det kom en kollega med toget og gikk av akkurat der jeg satt, -
- så hun fulgte meg hjem.
Ellers vet jeg ikke hvor lenge jeg hadde sittet der.
Men dagen etter var ikke bedre, etter enda en natt uten søvn, -
- og det hadde kjørt rundt i hodet: "Du kan ingenting."
"Du er udugelig. Du er ikke verd noe."
Mor kunne høre på meg hvor dårlig jeg hadde det.
Jeg gikk ned for å hente henne på lokalstasjonen.
Men hun var ikke med det toget jeg trodde hun kom med.
Og så tenkte jeg: "Nå må jeg gå videre med planen fra i går."
"Nå må jeg gjøre noe med dette."
Men det var jo ikke bedre å hoppe ut foran et toget der, -
- så jeg kjørte til Västerbron og gikk opp på toppen.
Der sto jeg og prøvde å overtale meg selv til -
- at nå skulle jeg gjøre noe, nå skulle jeg hoppe.
Så jeg kunne få det til å slutte.
Det var ikke fordi jeg ville dø, -
- men jeg ville slippe den fryktelig vonde følelsen av -
- ikke å kunne noe, og at ingen forsto det.
Men det var en fin augustdag, og det var mange båter i vannet.
Og jeg ville jo ikke hoppe ned i båten til noen.
Og skade andre.
Og jeg tenkte: "Så høyt er her jo ikke."
"Kanskje jeg hopper og hverken dør eller drukner."
"Kanskje de fisker meg opp, og så begynner alt forfra."
Så jeg bare sto der. Jeg sto der i over en time.
Til politiet kom. Noen hadde vel sett meg.
Og så ble jeg selvfølgelig innlagt.
Og det var med svært blandede følelser.
Den ene var: "Herlig. Nå må noen andre overta."
Og den andre var: "Hjelp. Hva skal jeg her?"
"Jeg er innelåst. De har tatt fra meg håndveska."
Den hadde guttene tatt. De hadde tatt pengene mine.
"Hva skal de med dem?" tenkte jeg.
Og så gikk de fra meg og låste døren, -
- og så var jeg helt og aldeles alene.
Og redd.
Og ensom.
Men da det var gått en ukes tid på dette sykehuset, -
- og de hadde konstatert at medisinen ikke virket, -
- selv om jeg hadde tatt antidepressiva hele sommeren.
Da foreslo de at jeg skulle behandles med elektrosjokk.
Jeg motsatte meg alt jeg kunne, for det var jeg virkelig redd for.
Hvis du har sett "Gjøkeredet", så er du redd for det.
Men jeg hadde jo ikke mye krefter å stritte imot med, -
- så da alle sammen presset på, -
- overlege, lege, sykepleier, saksbehandler, -
- i noen dager, så ga jeg opp og sa: "La gå, da".
Og så fikk jeg en behandling og oppdaget -
- at det ikke var så ille, men jeg var like redd gangen etter.
Og de var faktisk kjempeflinke og holdt meg i hånden.
Jeg fikk i alt seks elektrosjokkbehandlinger, -
- og så begynte det å snu.
Jeg sto en dag på avdelingens bibliotek -
- og leste i en bok.
Det hadde jeg ikke gjort på fire måneder.
Jeg hadde spilt biljard med en av de ansatte -
- og syntes at det var moro.
Og det var jo ikke noe som hadde vært moro.
Da begynte det å snu, -
- og så gikk det ganske fort fremover.
Jeg ble på sykehuset i flere måneder -
- og var i godt humør, syntes jeg var veldig frisk.
Jeg hadde aldri vært så frisk.
Jeg syntes jeg var den beste til alt.
Jeg visste bedre enn alle andre, -
- og når jeg fikk gå ut, gikk jeg og handlet masse.
Jeg levde livet.
Men det stupte ned i en depresjon igjen.
Men den var ikke like dyp.
Da var jeg også på stasjonen, men jeg visste -
- at det ikke var noen løsning.
Omsider fikk jeg riktig medisin, kom til riktig lege.
Jeg ble utskrevet og mottatt på en varm og god måte -
- både av familien og av kollegene.
Da hadde jeg vært borte fra jobben i nesten to år.
Men det var helt fint å komme tilbake.
Og livet kom jo tilbake.
Etter alt dette positive -
- ble jeg jo, syns jeg selv, samme person som jeg var -
- før depresjonen slo klørne i meg.
Takk for at dere ville høre på meg.
Mitt navn er Thomas Höjlund, jeg er 42 år.
Det skjedde det for noen år siden -
- at jeg kom inni en virkelig ond sirkel.
Det begynte med at et forhold tok slutt.
Det tok slutt på en litt feil måte.
Det gjorde at jeg hadde det dårlig.
Jeg hadde det så dårlig -
- at jeg til slutt ikke ville leve lenger.
Jeg var så deprimert. Jeg hadde det så
Det er vanskelig å beskrive hvis man ikke har opplevd det selv.
Men midt i alt, mens jeg hadde det så dårlig, -
- begynte jeg å flykte inn i meg selv.
Jeg ble deprimert.
Når folk prøvde å hjelpe, misforsto jeg dem kanskje.
Det gikk bare galt.
Og det ble verre og verre.
For jeg begynte å flykte rent geografisk.
Jeg tenkte:
"Hvis jeg ikke ser problemet, så er jeg kvitt det."
Men tvert imot ble det bare verre.
En stund bodde jeg hos venner i to eller tre uker.
Men da jeg kom hjem følte jeg at jeg ikke klarte det.
Så jeg ringte til min søster og min ekskjæreste.
Jeg tok masse piller og prøvde å sove.
De kom selvfølgelig og kjørte meg på sykehus.
Og jeg fikk fred og ro en stund.
Men det som egentlig endret livet, skjedde noen måneder senere.
Det var i påsken.
Det var sånn at jeg hadde hatt det kjempefint i en periode, -
- men da det ble påske begynte jeg
Jeg visste knapt nok hva dag det var, hva klokken var.
Det jeg forteller nå er mest spredte minner.
Det begynte med at jeg forlot leiligheten.
Jeg skrev noen avskjedsbrev.
Men jeg var ikke sikker på om jeg ville dø, -
- eller at jeg endte med å dø, eller om jeg ville leve.
Så jeg tok bilen og begynte å kjøre på måfå, -
- for jeg prøvde å finne et sted der jeg kunne dø, -
- for eksempel en bro eller noe sånt.
Men jeg kan ikke huske når jeg begynte.
Mitt neste klare minne er -
- en parkeringsplass mellom Sundsvall og Härnösand.
Det snødde sludd utenfor.
Jeg går ut av bilen.
Det føles som om jeg ikke har noen tidsoppfatning, -
- for jeg kan ikke avgjøre hvilken tid på døgnet det er.
Men der begynner jeg å tvile.
Skal jeg leve, eller skal jeg dø?
Mens jeg sto der på parkeringsplassen, -
- og tankene virvlet rundt, -
- så tenkte jeg: "Jeg er nødt til å fortsette."
Jeg kom til avkjøringen til Härnösand, og tok av.
Jeg kjørte rundt på måfå.
Der bestemte jeg meg for at fortsetter jeg mot Örnsköldsvik, -
- så er det for å finne en bro.
Fortsetter jeg mot Sundsvall, så er det for å leve.
Men jeg følte veldig klart at jeg var splittet mellom valgene.
Jeg husker at jeg et par timer senere -
- prøvde å ringe en venninne, for jeg ville snakke med noen.
Men det var moren hennes som tok den, -
- og jeg må ha hørtes nokså forvirret ut i telefonen, -
- for hun har kommentert det mange år etterpå.
Det jeg husker om det, er -
- at jeg begynte å kjøre inn mot Ostersund.
Jeg måtte bare få tak i henne.
Jeg kjørte ned til havnen, for der var det telefonkiosk.
Jeg ringte til moren igjen, men da var hun gått ut.
Det var før mobiltelefonen, så jeg fikk ikke tak i henne, -
- og jeg følte ikke at jeg kunne stole på moren hennes.
Men så snudde det.
Jeg tok pilleglasset og begynte å ta piller igjen.
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg følte meg forlatt.
Men nå kommer jeg til den egentlige poenget, -
- for der et sted dukket tanken fra parkeringsplassen opp:
Jeg vil leve.
Så jeg startet bilen, kjørte inn på legevakten.
Gikk ut av bilen og inn dit.
Fikk tak i en sykepleier, som la meg på en båre.
Resten er bare spredte minner om pumping på akutten.
Men det viktigste som inntraff skjedde halvannet døgn senere.
Min venninne kom på avdelingen og skjelte meg ut.
Men da tok jeg en beslutning også: "Jeg må leve og ta tak i ting."
Hva skal jeg si?
Hvis jeg ikke hadde prøvd å begå selvmord -
- hadde jeg kanskje ikke turt gjøre det jeg gjorde etterpå.
Jeg haddejobb. Jeg hadde aldri tenkt på å videreutdanne meg.
Men selvmordsforsøkene satte også gang i tankene om -
- at jeg kanskje var grodd fast.
Så jeg begynte å vurdere etterutdannelse.
Idag er jeg utdannet som prosjektleder og fritidshjemleder.
Jeg kan bruke egne erfaringer fra mine selvmordsforsøk -
' På de jeg møter.
Og hvis noen prøver å begå selvmord, -
- kan jeg prøve å få dem til å la være, eller stoppe dem.
Men det viktigste for meg er -
- at det satte gang i en forandringsprosess.
Så da jeg kom ut av alt dette kom jeg ut som et nytt menneske.
Jeg hadde nye perspektiver på tilværelsen, -
- og jeg turde ta skrittet og etterutdanne meg, -
- flytte fra fødebyen min en stund.
Og det viktigste er -
- at i dag tør jeg ta sjanser når de byr seg.
Men hvis jeg ikke hadde grepet sjansen den kveld
Ja, hvem vet?
Men det var i hvert fall min historie.
Hei, mitt navn er Gun Rilde.
Jeg er 63 år.
Jeg har to voksne sønner.
Og jeg har to barnebarn.
Jeg har to aldrende foreldre som er i live, -
- som jeg er i kontakt med hver dag via telefonen, -
- og som jeg ser omtrent en gang i uka.
Vi bor heldigvis i nærheten av hverandre.
For nesten fem år siden
kom jeg ut for noe som jeg aldri hadde trodd jeg ville oppleve.
Jeg ble, i en alder av 59 år, som jeg var dengang, -
- tilbudt en ny stilling idet firmaet jeg arbeidet i.
Jeg var svært stolt og glad.
Det var et prosjektarbeid, og jeg begynte i april -
-for nesten fire år siden.
Nei, nesten fem år siden.
Men jeg gikk i hvert fall i gang.
Og etter fire-fem måneder oppdaget jeg -
- at det overhode ikke var noe for meg.
Jeg ville ikke erkjenne over for meg selv engang -
- at jeg hadde truffet feil valg.
Jeg har vært så utrolig glad da jeg begynte på arbeidet-
- og var blitt headhuntet til det. Jeg var veldig stolt.
Men jeg skulle blant annet ta referat på møter -
- som varte flere timer.
Det var teknikere, det var piloter.
De snakket et språk som for meg var rene kaudervelsken.
SFA PDM...
Jeg kan jeg vet ikke hvor mange forkortelser.
Jeg skjønte ikke et kvekk.
Og jeg skrev, og jeg slet, og ingen klagde, -
- men jeg følte meg selv noe så utrolig presset.
Og jeg opplevde å få panikkanfall.
Jeg husker engang vi skulle ha et sånt møte.
Jeg fikk time hos legen den dagen for å slippe å skrive referat.
Og jeg fikk så utrolig, inn i helvete
vondt i solar plexus.
Jeg trodde jeg skulle sprenges. Men det gjorde jeg ikke.
På samme tidspunkt
Det samme året møtte jeg en gammel flamme.
Jeg hadde sviktet ham for mange år siden.
Denne gangen sviktet han meg.
Og det var utrolig hardt, samtidig som -
- jeg prøvde å klare jobben min.
Men jeg visste ikke hvordan jeg skulle klare det.
Det eneste jeg kunne når jeg kom hjem, det eneste jeg ønsket, -
- det var å gå i seng.
Jeg laget litt kveldsmat.
Jeg er enslig og bor i et rekkehus i tre plan rett nord for Stockholm.
Jeg bor bra.
Jeg har en utrolig stor omgangskrets.
Men jeg orket ikke noe som helst.
Men jeg tvang meg til å svømme hver onsdag.
Og jeg tvang meg til å gå på gym hver mandag.
Og jeg har senere spurt mine kolleger -
- som jeg spiste lunsj med -
- om de ikke merket at jeg var litt sær.
"Jo, du var usedvanlig stille, men ingen forsto hvorfor."
Om kvelden slepte jeg meg opp trappen, -
- det føltes som å bestige Kilimanjaro, -
- for å gå i seng. Jeg gikk i seng klokken åtte eller halv ni.
Normalt går jeg i seng mellom elleve og halv tolv.
Og jeg sov bare.
Det var det eneste stedet der jeg fikk en smule fred.
Det føltes som å krype inn i en kokong.
Der kunne ingen nå meg.
Der kunne jeg ikke bli antastet.
Lørdager og søndager kunne jeg ligge der i 12-16 timer.
Det var fullstendig unormalt.
I begynnelsen av desember for rundt fire år siden -
- følte jeg at jeg ikke holdt ut lenger.
Så gikk jeg til legen vår på arbeidet.
Og han sa: "Det eneste jeg kan gjøre, -
- det er å gi deg medisin og sykmelde deg."
Og idiot som jeg var, sa jeg: "Nei takk".
Og så fulgte det to måneders pine til, -
- desember og januar, -
- der jeg spekulerte på hvordan jeg skulle ta livet av meg, -
- for jeg ville ikke være med mer. Jeg orket det ikke.
Jeg kunne simpelthen ikke holde ut mer.
Jeg fant ut at jeg ikke skulle ta overdose.
Da kaster jeg bare opp og havner på pumping, -
- og så var jeg tilbake i samme helvete.
Jeg var nødt til enten å løse arbeidssituasjonen -
- ved å si at jeg ikke kunne klare det.
Men siden jeg ikke engang ville erkjenne overfor meg selv -
- at jeg var havnet på feil hylle, -
- så kjempet jeg videre, -
- og jeg fant ut at jeg ville henge meg i gelenderet i trappen.
Jeg var inspirert av en god venn, hvis nabo hengte seg i lysekrona.
Og jeg tror man dør nokså fort. Men jeg vet ikke.
Men jeg hadde et veldig godt tau.
En branntau fra mitt forsikringsselskap Skandia, -
- som i Sverige nå kalles "Skam-dia" -
- etter fjorårets avsløring av de øverste sjefene.
Det tauet ville jeg bruke. Det ville holde.
Det var et branntau jeg hadde kjøpt via Skandia -
- for å kunne klatre ut hvis rekkehuset tok fyr.
Jeg sover i tredje etasje.
Jeg kjente på gelenderet, og det virket veldig solid.
Tauet hadde jeg på en hylle i garderobeskapet.
Omtrent to-tre meter fra gelenderet.
Så jeg visste hva som skulle skje den dagen -
- jeg simpelthen ikke orket mer.
Men hvem ville finne meg?
Begge mine barn, som var fire år yngre enn nå, -
- det vil si 37 og 34 år gamle
Skulle de, som begge har nøkler hjem til meg
De bodde jo der tidligere, før de flyttet hjemmefra.
Skulle de finne meg og skjære meg ned?
Det ville være tarvelig å gjøre det mot dem.
Så det var noe som fikk meg til å la være.
Jeg gikk tilbake til legen vår i slutten av januar, -
-for da var livet uutholdelig.
Og jeg sa jo ikke til ham.
- At nå skal jeg snart dø.
Jeg sa bare: "Jeg har det så dårlig."
"Fyll ut dette skjemaet," sa han. "Sett deg inn ved siden av."
Og så måtte jeg svare på kanskje 15 spørsmål.
Og et spørsmål lød:
"Har du overveid å ta ditt eget liv?"
Og svarmulighetene var "ja" eller "nei".
Og ettersom jeg faktisk hadde overveid det veldig sterkt, -
- til og med hvordan, så svarte jeg "ja".
Så leste han svarene, og kom inn til meg.
"Jeg kan se det er alvorlig, Gun." Vi kjente hverandre noenlunde.
Jeg hadde fått en sprøyte av ham når jeg skulle ut og reise.
"Nå må jeg sykmelde deg og gi deg medisin."
"Ellers kan jeg se på dette at det kommer til å gå galt."
Og det gikk jeg med på.
Jeg lot meg overtale. For jeg klarte det ikke selv.
Jeg hadde jo trodd at det ville gå over.
Men det gjorde det ikke.
Og så begynte jeg å ta medisin i en uke.
Det hjalp ikke.
Så ringte jeg til ham, og han sa: "Vi prøver en annen."
Og det hjalp.
Det var som å få livet tilbake.
Langsomt, men sikkert, følte jeg at jeg ble menneske igjen.
Jeg kunne gå en tur -
- uten at hvert skritt føltes som en tur til månen.
Vi var i februar da. Det lå snø. Det var vakkert.
Jeg gikk turer sammen med en nabo som var pensjonist.
Jeg gikk turer alene.
Jeg gikk stadig på svømming og gym.
Jeg gikk på skøyter.
Jeg sto på ski.
Jeg er som sagt en svært sosial person.
På andre tider av året sykler jeg og spiller golf.
Jeg prøver å holde meg noenlunde i form.
På et helt normalt plan. Jeg er ikke konkurransemenneske.
Jeg begynte å komme mer og mer i gang.
Men jeg kan sverge på at uten den hjelpen -
- som jeg ikke ville ta imot i begynnelsen av desember
Uten den hjelpen jeg fikk to måneder senere, -
- jeg måtte tåle ytterligere to måneders helvete, rent ut sagt, -
- så hadde jeg ikke vært i live i dag.
Jeg ville ikke ha kunnet holde ut-
- å ha så fryktelig vondt i solar plexus som jeg hadde.
En dag ville jeg ta en lang nål -
- og stikke den inn i håp om at det ville lette trykket, -
- men jeg var klar over at jeg ikke skulle gjøre det.
Jeg forsto jo godt at det handlet om nerver.
Jeg var sykemeldt i tre og en halv uke.
Og da jeg viste sjefen legeerklæringen, som pålagt, -
- da så han på meg og forsto ikke bæret.
Depresjon? Han hadde ikke merket noe.
Og jeg holdt på å dø, holdt på å bukke under.
Det var uutholdelig å være på jobb.
Men jeg gjorde mitt beste, selv om jeg hadde det så dårlig.
Etter to og en halv uke, med ny medisin, -
- og jeg begynte å føle meg noenlunde normal, -
- dro jeg på kurs i København, planlagt ved nyttårstid.
Og nå var vi i slutten av februar.
Midt i eller i slutten av februar.
Og jeg opplevde tre dager som gikk veldig bra.
Om søndagen bestemte jeg: "Jeg går på jobb på mandag."
Enda jeg var sykemeldt en uke til eller deromkring.
Det gikk bra. Jeg begynte å fungere.
Uten å ha det dårlig. Jeg fikk det bedre og bedre.
Og da vi kom til St. Hans, -
- dro jeg med mine foreldre ut til min søster på Rådmansö -
- hvor vi hadde feiret St. Hans i mange år.
Jeg tror at et av barna mine var med også.
Jeg hadde glemt medisinen, og det gikk veldig fint.
Så da jeg kom hjem, trappet jeg ned på egen hånd.
Jeg spiste bare en kapsel hver annen morgen.
Så trappet jeg ned til hver tredje morgen.
Og i slutten av juli bestemte jeg at nå slutter jeg.
Og siden da har det gått bra.
Og jeg tror at jeg aldri mer vil ende i en depresjon.
Det er aldri skjedd meg før, -
- og jeg ønsker ikke noen å oppleve et sånt helvete.
For det var det.
Og man kan ikke forstå det hvis man ikke har opplevd det selv.
Men uten hjelp, det vil jeg gjerne understreke, -
- så hadde jeg ikke klart det.
Og jeg er takknemlig for at jeg fikk være med litt til -
- og se mine utrolig søte barnebarn vokse opp.
De er min største glede i livet.
Jeg har mye annet å glede meg over, -
- men å se dem er nok det jeg er mest glad for.
Takk.
Jeg heter Lovisa Olsson og er 26 år.
For seks år siden, på høsten, -
- begynte jeg å gå turer om natten, for jeg følte sånn angst.
Jeg fikk ikke sove.
Jeg hyperventilerte og fikk panikk hvis jeg lå i sengen.
Jeg bare måtte ut og gå.
Så jeg gikk fire-fem timer hver natt.
Og på turene mine tenkte jeg mer og mer på, -
- om jeg skulle ta mitt eget liv, for jeg syntes at livet var
Jeg orket ikke å leve når jeg hadde det sånn.
Det begynner vel mest som en mulighet.
En måte å løse alt på.
Og etterpå ble det til den eneste muligheten, -
- for jeg kunne ikke fortelle noen at jeg hadde det dårlig.
Det var enda verre for meg -
- at noen skulle få vite at jeg hadde det dårlig -
- enn at jeg skulle ta mitt eget liv.
Jeg gikk omkring. Hvor jeg enn så hen -
- så jeg steder der jeg kunne lagt meg til for å dø.
Jeg vet at jeg så På
Jeg gikk forbi en parkbenk, -
- og det var en liten skibakke, en barnebakke kan man si, -
- der barna akte på kjelke og sånn -
- rett i nærheten av den.
Men jeg tenkte at den benken kunne jeg godt lagt meg på.
Men samtidig tenkte jeg at det ikke gikk, -
- for hvis et eller barn kom og fant meg død
Det fikk jeg meg ikke til.
Jeg ble mer og mer
Jeg planla det mer og mer.
Hvordan og hvor og når.
Om jeg skulle skrive avskjedsbrev eller ikke.
Hvordan gjøre det så lett som mulig for de pårørende.
Jeg har aldri villet gjøre dem vondt.
Jeg har villet skåne dem så mye som mulig.
Hvis noen begår selvmord, så blir andre lei seg.
Sånn er det bare.
Man kan ikke ta sitt eget liv uten å gjøre andre vondt.
Det går ikke an.
Jeg isolerte meg mer og mer.
Jeg ville ikke treffe andre, -
- for jeg måtte jo lyve for dem og opprettholde en fasade.
Nyttårskveld for seks år siden var jeg alene i leiligheten.
Jeg hadde vært hos mine foreldre i julen. Nede i Skåne.
Og så dro jeg opp til Uppsala, der jeg bodde.
Jeg fortalte foreldre og venner at jeg skulle på fest i Uppsala, -
- noe som slett ikke var sant.
Jeg låste meg ganske enkelt inne i leiligheten -
- og satt der alene.
Fra den nyttårskveld husker jeg at da klokken slo 12, -
- sto jeg og så Ut På
grupper av mennesker som festet og feiret nyttår.
Og de fyrte av fyrverkeri, og jeg følte det som
Jeg følte meg virkelig ensom og lei meg -
-for at det var som det var.
Jeg var redd noen skulle se hvor dårlig jeg hadde det, -
- så jeg hadde slukket alt lys i leiligheten -
- for at ingen skulle se at jeg var der alene.
Så jeg skammet meg også over at jeg satt for meg selv nyttår.
"Hva vil ikke folk tro?" tenkte jeg.
Jeg var der alene de dagene.
Jeg satt mest inne.
Jeg var ute og gikk om natten, som jeg pleide.
Og et par dager senere var det en venn som ringte.
Og hun fant ut at jeg hadde vært alene, -
- at jeg hadde løyet for folk, og at jeg hadde sittet der alene.
Det syntes hun liknet meg dårlig, det lød ikke bra, -
- så hun syntes at nå hadde jeg det for dårlig.
Nå måtte jeg snakke med noen.
Og så sørget hun for at jeg kom til psykiater.
Det var første gang jeg
jeg møtte en profesjonell, eller hva man nå skal kalle det.
Men det var utrolig deilig, for jeg trengte ikke spille komedie.
Jeg var der jo fordi jeg hadde det dårlig.
Jeg prøvde nok å opprettholde en eller annen fasade, -
- men jeg var der fordi jeg hadde det dårlig, så det var fint.
Så jeg overnattet der, -
- og om morgenen snakket jeg med en lege.
Jeg hadde spiseforstyrrelser, og jeg var så redd for -
- at han skulle spørre meg om det eller oppdage det.
Hvis han spurte meg rett ut, ante jeg ikke hva jeg skulle si.
Det måtte bare ikke slippe ut.
Men jeg fikk i hvert fall medisin, og så dro jeg hjem.
Medisinen gjorde selvfølgelig alt litt lettere, -
- for jeg ble nok litt mer stabil.
Men jeg var fortsatt ute og gikk om natten, -
- og jeg planla mer og mer.
Jeg vet ikke når, men jeg bestemte meg i hvert fall for -
- at jeg ville ta livet av meg.
Sånn skulle det bare være. Det var ingen annen løsning.
Det handlet mer om å planlegge hvordan.
Men en gang den våren møtte jeg legen min.
Og han ga meg en henvisning, så jeg kom i terapi.
Og der kom det frem at jeg led av spiseforstyrrelser, -
- og at jeg var blitt mobbet på skolen.
Og så begynte vi å arbeide med spiseforstyrrelsene, -
- for det var de som var mest åpenbare.
Men jeg sa ikke noe om at jeg ville ta mitt eget liv.
Vi snakket nok om selvmordstanker, -
- men jeg fortalte ikke hvor seriøst det var.
Et par måneder senere -
- hadde jeg besøkt mine foreldre, og jeg kom opp til Uppsala -
- og skaffet meg piller, og de tok jeg en tirsdag.
Jeg trodde virkelig jeg skulle dø. Det var jeg helt sikker på.
Men det gjorde jeg ikke.
Det var noen piller som gjorde -
- at kroppen langsomt ble ødelagt.
Så det ville ta noen dager før jeg døde. Det visste jeg.
Men om søndagen ringte vennen min igjen.
Siden jeg ikke kan lyve for henne, -
- så fortalte jeg at jeg hadde tatt piller.
Så ringte hun til psykiatrisk avdeling og etter en drosje -
- og sørget for at jeg kom dit.
Og da fikk jeg ikke lov til å dra hjem. Jeg måtte bli der.
Ingen visste noe om hvordan jeg hadde det.
Tirsdag bestemte jeg at jeg måtte ringe hjem -
- og fortelle det.
Så jeg ringte dem og snakket med far
og sa at jeg hadde prøvd å ta mitt eget liv.
Og så ba jeg om å få mor, og så fortalte jeg henne det også.
Og det kom som et sjokk for dem. De ante ingenting.
Vi sa ikke så mye.
Vi la på, og så ringte de etter et par timer og sa:
"Vi kommer. Vi kjører til deg i morgen."
Dagen etter var jeg kommet inn på en avdeling, -
- og de kom opp dit.
Og jeg tenkte: "Jeg må fortelle at jeg har spiseforstyrrelser."
For det påvirket livet så mye.
Og jeg var så redd for å si det, for jeg trodde -
- at de ville ta avstand fra meg.
Det gjorde de ikke. De tok det virkelig pent.
Det var jo herlig ikke å behøve å late som om lenger.
Nå visste de at jeg var syk.
Jeg trengte ikke å holde det hemmelig mer.
Det ble bare verre og verre.
Jeg tok flere og flere piller.
Det ble mer og mer alvorlig hver gang jeg gjorde det.
Det gikk fullstendig over i spinn. Jeg hadde ikke styr på noe lenger.
Og far og mor forsto ikke hvorfor jeg hadde det så dårlig.
Hva kan det skyldes? Det må da være en grunn.
Og det var
Det var et år etter jeg hadde prøvd første gang.
Det var blitt mer og mer
Jeg var kommet frem til og simpelthen begynt å huske -
- at jeg var blitt seksuelt utnyttet og voldtatt.
Og det sa jeg til terapeuten min.
Noen uker senere dro jeg ned til far og mor, -
- og jeg tenkte: "De lurer jo sånn på hvorfor jeg er syk."
Og nå visste jeg hvorfor. Så jeg skrev en lapp -
- der det sto:
"Mobbet på folkeskolen. Seksuelt utnyttet og voldtatt."
Så gikk jeg ned på kjøkkenet og ga dem lappen og sa:
"Nå vet dere hvorfor, men jeg kan ikke snakke om det."
Dere må ikke spørre om det.
Så gikk jeg opp på rommet mitt, og
Det var også forbundet med så mye skam og skyld og angst, -
- så det var utrolig vanskelig å fortelle det eller
Ja, fortelle det på min egen måte.
Det ga dem litt mer forståelse for hvorfor jeg hadde det dårlig.
Så jeg fortsatte å prøve å begå selvmord.
Så syntes legene på de medisinske avdelingene i Lund og Uppsala -
- at "nå skal du i psykiatrisk behandling, for dette går ikke."
"Du får ikke den hjelpen du trenger."
Så dels derfor, og dels fordi far alltid har ført dagbok over -
- alle de ganger jeg har prøvd å ta livet av meg, -
- skrev jeg og far et brev til avdelingslederen, -
- for det er han som avgjør om man får behandling.
Vi sendte det også til leger og til avdelingslederen -
- og sykehusdirektøren. Det var mange som fikk det.
Og det brev, samt anmeldelsen, gjorde vel-
- at jeg fikk plass på et behandlingshjem.
Så det tok
Fra vi sendte brevet gikk det en uke til det ble vedtatt -
- at jeg fikk komme i behandling.
En uke etter flyttet jeg og var på behandlingshjemmet.
Jeg kjente med en gang at jeg hadde tillit til behandlerne.
Jeg følte at "de kan hjelpe meg".
"Her er alt jeg trenger."
Men selv om jeg følte tillit, ble det ikke løst i en fei.
Det tok halvannet år, tror jeg, før jeg selv bestemte meg for -
- at "nå skal jeg ha det bra, jeg skal ikke ta mitt eget liv."
Det er jo ingen andre som kan redde ens liv for en -
- hvis man ikke har bestemt seg selv.
Men det var der det snudde for meg.
Men det har vært litt motgang, noen tilbakefall, det har det.
Men det gikk ganske fort -
- etter at jeg hadde tatt den beslutningen.
Da handlet det mer om -
- å vende tilbake til livet på en eller annen måte.
Å begynne å åpne for omgivelsene og se
Se de menneskene som er omkring en.
Og ikke bare tenke på seg selv, som når man har det dårlig.
Sånn går det jo.
Jeg møtte min kommende sambo, som jeg nå bor sammen med.
Det har hatt stor betydning.
Jeg flyttet fra behandlingshjemmet og til min nåværende sambo.
Og nå venter jeg barn, så vi får et lite barn om noen måneder.
Da får man noe helt annet å leve for.
Og da må man også tenke på en annen enn seg selv, -
- noe som er veldig sunt.
Og man ser at livet er verd å leve.
Idag er jeg glad for at jeg har overlevd.
Det er jeg-
Det var min historie. Tak.